ИЗРАЕЛ 23ти СЕПТЕМВРИ 1963
Хана, ще ни извиниш ли?
Това, което искам да ти кажа е свръх секретно, разбира се.
Египет разполага с ракети базирани при Хелуан.
Целите им са Акра, Хайфа, Тел Авив, Яфа.
Това ще е първият удар,
вторият ще се разпростре из цялата страна.
Ракетите са със специални бойни глави
съдържащи бубонова чума и стронций 90.
Успеят ли, това ще е краят на Израел.
Очакват само завършването на системата за радио-управление,
без която не могат да ги насочат.
Получих това:
Учени разработват системата за управление
някъде в Германия под прикритието на напълно легална фабрика.
Не можем да ги виним, дори не подозират, че работят за O. D. E. S. S. A.
Работата им почти е приключена.
Давид, трябва да открием тази фабрика бързо!
Отлитам още довечера.
Филмът се базира върху едно прилежно документирано разследване.
Тайното общество O. D. E. S. S. A. е съществувало реално.
То е обвързвало бивши членове на хитлеровата ес ес,
сред които и Рошман - "касапинът" от рижкия концентрационен лагер.
Насър иска да създаде ударна сила от 400 ракети
и да заличи Израел от лицето на картата.
Ключовите му учени са основни разработчици на бившата ракетна програма на Хитлер.
Поради обясними причини имената на някои лица и местности са променени.
ХАМБУРГ 22ри НОЕМВРИ 1963
ДОСИЕТО O. D. E. S. S. A.
по романа на Фредерик Форсайт
с участието на Джон Войт
Мери Там Мария Шел
Дерек Джакоби Питър Джефри
Клаус Льович Курт Мейсел
Ханес Месмер Гарфилд Морган
Шмуил Роденски Ернст Шрьодер
Гюнтер Страк Ноел Уилман
и Максимилиан Шел
Вие сте с мрежата за радиопредавания в ефира на Западна Германия.
Прекъсваме тази програма с директна връзка от САЩ,
от където ще получим текущи сведения за състоянието на президента.
Говори Вашингтон.
Току-що получихме потвърждение, че президентът Кенеди е мъртъв.
Джон Ф. Кенеди почина в болницата Паркланд,
след като бе прострелян по-рано днес в Далас.
Госпожа Кенеди остана край съпруга си
докато хирурзи извършиха спешно кръвопреливане,
но спасяването живота на президента бе невъзможно.
Ще бъдем...
Събитията, които могат да променят историята понякога зависят от най- невероятния шанс...
Ако не бях спрял край бордюра нямаше да ме хване светофара,
нито щях да видя линейката...
Никога нямаше и да чуя за Соломон Таубер или Едуард Рошман,
нито да се замеся с агентурата на Израел
и злодеите-убийци стоящи зад O. D. E. S. S. A.
Тази нощ бях просто репортер с наострен нюх за някоя история.
Преса.
Съжалявам, не можете да влезете.
- Какво става? - Попитайте в управлението.
Карл!
- Здравей! - Не си прави труда, нищо интересно.
Какво се е случило?
Самоубийство. Един старец се отровил с газ,
не заслужава и два реда.
Чу ли за Кенеди?
Да.
Само за момент.
Добре!
- Какво имаме там? - Разни вехтории на стареца.
- Занеси ги на бюрото ми. - Разбрано.
- Прав си. Колко ли хора са умрели само тази вечер,
но утре всеки ще иска да чете за Кенеди.
Да. Е ще трябва да тръгвам, Петер.
И се пази от неприятности!
Новият президент положи клетва
на борда на самолета, превозващ тялото на Джон Кенеди към Вашингтон.
С треперещ от вълнение глас,
една съдийка от Далас му даде официалния лист с клетвата.
Госпожа Кенеди все още носи окървавената рокля,
с която държа в обятия умиращият си съпруг...
Това е ужасно.
- Знаеш ли колко можеш да получиш дори само за една снимка
на човека който стреля?
Със правата от синдикатите, поне към два милиона марки.
Хубава тема в случая, няма що!
Направо ме плашиш.
Е, какво съм казал?
Не знаеш какво каза?
Това, че си паразит.
Преживяваш от чуждото нещастие.
- Аха, добрият стар разговор на тема работа...
това ли било?
- Хайде, Сиги! - Уморена съм. Работих цяла нощ.
И какво работи?
Танцува полугола пред сбирщина старци...
- Докарвам за седмица повече от теб за цял месец!
Освен това не са старци.
Някои от тях са дори доста по- атрактивни от теб.
Искрено се радвам за теб!
Не съм сигурна, че някой ще ти плати ако се разтанцуваш наоколо полугол.
Знаеш ли, трябваше да се съгласиш на редовна работа в "Комет",
тогава може би нямаше да се налага да работя в клуба.
- Искаш да се превърна в някакъв безличен списвач без амбиции?
Ти СИ без амбиции!
Добре, свободната практика е...
непостоянна работа,
но когато падат пари, са много.
Харесвам работата си,
върша я добросъвестно и усърдно
и държа на нея точно, защото е необвързваща.
- Да знаеш, Сиги много допадна и на двама ни с Моника.
- Е, и вие с Моника ми допадате... - Не сте ли мислили за деца?
Страхотни сте с децата, Петер!
С децата на някой друг, да.
Имаше ли някаква определена причина да ме поканиш на този обяд,
защото ако продължим с тези увещавания за сватба,
може да се превърне в край на едно чудесно приятелство!
Исках да ти предам това.
- Какво е то? - Четиво.
Лежеше край тялото на стареца, който се обгази снощи.
- Нещо специално? - Ще видиш,
но е собственост на полицията.
Не би трябвало да ти го давам, така че, пази го!
Разбира се, Карл!
Благодаря!
Името ми е Соломон Таубер.
Живях толкоз дълго, заради едно единствено нещо, което исках да направя...
Приятелите, които познавах, изстрадалите жертви от онзи лагер отдавна си отидоха,
останаха само нашите гонители.
Виждам лицата им на улицата всеки ден,
а нощем виждам лицето на жена ми, Естер.
Помня как се притискаше към мен във влака
докато потегляхме от гарата към Рига.
Три дни и три нощи, натъпкани като добитък в конски вагони от Берлин,
без храна, без вода,
мъртвите, а те бяха доста, просто се търкаляха сред нас...
Там го видях за първи път.
Капитан Едуард Рошман, ес ес комендантът на лагера.
"Касапинът".
Всеки ден пристигаше нов влак с още затворници.
Много от жените, децата и възрастните
Рошман изтребваше още с пристигането.
Те имаха по- голяма стойност мъртви.
Техните дрехи, вещите, зъбите, струваха пари.
В онази година Естер и аз оцеляхме.
Преди войната бях архитект
и разбирах достатъчно от дърводелство, за да работя качествено.
По дванайсет часа на ден тежък труд в работилниците на лагера,
или в дъскорезницата и сечището в премръзналите влажни гори край пристанището.
През настъпилата зима, понякога си мислех, че Естер няма да оцелее.
Гладът, студът, постоянните унижения
сякаш бяха пречупили духът й и волята за живот.
И все пак в сравнение с някои ние направо бяхме късметлии.
На много от затворниците не даваха изобщо храна,
докато не ги уморят от глад.
Рошман си имаше любимо занимание,
обичаше да унищожава човешки същества.
Първо душите, после телата им.
Понякога Рошман се забавляваше
като риташе умиращите, скупчени по земята, голи,
лишени от достойнство и всякаква надежда.
Обичаше да гледа как ги ръфат кучетата докато все още дишаха.
Веднъж видяхме един странен фургон
боядисан в сиво да чака край портала на лагера.
Бяха му изрисували прозорци,
а в тях развеселени хора тръгнали на излет.
Когато мина наоколо, на работещите в полето отвъд оградата
сигурно се е сторило, че ни организират нещо като празнично увеселение
с ядене и пиене в него.
Накарали бяха и няколко затворника- музиканти да свирят,
съвсем като на тържество.
Много скоро обаче открихме, че фургонът има съвсем друго предназначение.
Рошман го бе превърнал в газова камера.
Изгорелите газове от двигателя влизаха вътре
и всеки попаднал там се задушаваше до смърт.
Онзи поглед в очите на Естер остана с мен завинаги.
Със смъртта й умря и душата у мен!
Но тялото и умът ми оцеляха.
Бях решен да преживея и някой ден
да разкрия пред света какво стори Рошман там с нас.
Петер?
Петер!
Минава осем!
- Не трябваше ли да си вече в клуба? - Опитах да повикам такси, но не успях...
За какво ти е това такси, нали винаги те карам?
Между 1941 и края на войната
в Рига са изпратени над 200,000 германски евреи.
Живи са успели да излязат само 400.
В късната 1944, все по- често до нас долиташе тътенът на минометен огън.
Носеха се слухове, че руснаците са завладели покрайнините на Рига,
и ще изтласкат германците в отстъпление.
На 11ти Октомври, петдесетина от нас, оцелелите, откараха при доковете.
Помагахме на ранените войници да се качат на кораба,
когато Рошман пристигна с щабната кола
и разпореди да слязат отново на брега.
Искаше да го присвои за ес ес.
Капитанът бе мъртъв още преди да докосне земята.
Един медал изпадна в снега -
рицарски кръст с дъбови листа.
В началото на 1945, няколко седмици преди освобождаването ни,
капитан Рошман от ес ес просто реши да изчезне.
Измъкна се тихомълком с една кола заедно с още двама офицери.
Носеше униформа на редови ефрейтор.
Видях го и реших, че един ден ще го изправя пред правосъдието...
Но сега знам, че никога няма да успея.
Не изпитвам горчивина или омраза към немския народ.
Не всички хора са лоши, лошите са единици...
Ако след смъртта ми този дневник бъде открит и прочетен,
нека някой скъп приятел изрече един Кадиш за мен!
Още си буден?
Да.
Добре ли си?
Не.
Имам да върша работа.
- Дори не знаеш, дали този Рошман е още жив.
- Ами, да кажем, че се крие някъде и аз го открия,
няма ли това да си струва инвестицията?
Мъртви Евреи не вдигат тиража.
- Хер Хофман, тези хора, които Рошман е избивал,
не са били руснаци или поляци, били са германци!
Германски евреи.
- Но все пак германци. - Трагично.
Това е гаден свят, нали?
- Тези са най- добрите, които успяхме да намерим с лейди Бърд Джонсън.
- И смяташ, че за това ще ти възложа тази работа?
Защото жертвите от Рига са били немски евреи?
Да.
- Хората не щат и да чуят за това. За тях това е минало.
- Не и за мен. - Послушай съвета ми, зарежи тази работа!
Но защо, Петер?
Защо изведнъж реши да се ровиш в това?
Всичко свърши.
Никой вече не желае тези ужасни съдебни процеси,
те само разстройват хората.
Истината не бива да разстройва хората.
Истината?
Какво ли знаете вие?
Били сте твърде малки да разберете как беше всъщност.
Ще сложа кафе.
Майко,
как беше... за теб самата?
За мен?
Тогава живеехме на "Перфалщрасе".
Бил си хей такъв.
Имаше бомбардировки всяка нощ.
Веднъж излязохме от мазетата, а улицата просто я нямаше.
Всичко бе засипано със запалителни бомби.
И се опитах...
опитах само да закрия очите ти,
да не виждаш как хората изгаряха.
Когато баща ти се върна
му отне три дни да ни открие, бяхме се преместили
при едно семейство в другия край на града.
В Алтона, сигурно си спомняш.
Какъв човек беше татко?
Приличаме ли си някак с него?
Той винаги беше...
винаги беше уверен в себе си.
Един сигурен и спокоен човек.
Добре, чуй ме тогава.
Татко би бил първият човек, който ще ми каже "Направи го!".
Не обичам пресата.
- Няма да имате проблеми, само проучвам една история...
от съвсем човешки интерес, нали разбирате?
Не можете да се качите. Вече отдадох стаята на друг наемател.
Той притежаваше ли някакво имущество?
Имущество?
- Всичко е отзад на двора. - Може ли да погледна?
Възможно е.
Това жена му ли е?
Не знам.
Да е имал някакви приятели?
- Не съм виждал никого, освен старият Маркс. - Маркс?
Заедно ходеха да вземат пенсиите си.
Може ли да ми го опишете?
Възрастен, слаб с дълга бяла коса.
Все носи една сива шапка.
Хер Маркс?
Мога ли да седна?
Бих искал да поговорим за вашият приятел, Соломон Таубер.
- Той е мъртъв. - Да, зная.
Служебно лице ли сте?
Не.
Не представлявате властите?
- Полицията? - Журналист съм, Петер Милер.
Преди да посегне на живота си, приятелят ви
описал преживяното в рижкия концлагер.
Водил е дневник.
И вие ли сте бил в Рига?
Аушвиц.
- В този дневник приятелят ви говори за един офицер от ес ес
на име Рошман.
Капитан Едуард Рошман.
Искам да проуча всичко възможно за него.
Дали е все още жив,
каквото успея да открия.
Рошман е жив.
- От къде знаете? - Соломон го е видял.
Да, четох за това, било е през 1945.
- Не, това бе преди три седмици тук, в Хамбург.
Сигурен ли сте?
- Видял го да излиза от операта заедно със свои приятели.
Защо не се е обадил в полицията?
Направил го е. Казал им,
но му отговорили, че няма сигурни доказателства.
Заради това се и самоуби.
Нали разбирате, иначе трябваше да се изправи срещу O. D. E. S. S. A.
O. D. E. S. S. A.?
Той не беше човек като мен.
Аз се интересувам само как да хвана някой кораб и да замина за Израел.
- O. D. E. S. S. A.? Не зная за какво говориш.
О, хайде, Карл!
Това е някаква тайна организация, нали?
И колко знаеш за нея?
Разни истории, шушукания, слухове.
Не се занимавай с това Петер, моля те!
Къде е дневникът?
- На сигурно място е. - Искам да ми го върнеш.
- Какво ти става? Вече съжаляваш, че си ми го дал?
- Дадох ти го, защото мислех, че ще те заинтересува историята,
не за да провеждаш разследване.
Даде ми този дневник, защото те е заинтригувал и помисли, че ще заинтригува и мен.
- Е, заинтригува ме! - Казах ти, полицейска собственост е.
А сега искаш да спра да издирвам Едуард Рошман, така ли?
Моника, заети сме.
- Децата искат само да кажат лека нощ на чичо Петер.
- Хайде деца, бързо! - Лека нощ, Ерик!
Лека нощ, чичо Петер!
- Лека нощ, чичо Петер! - Лека нощ, малка Гретел!
Сега право в леглото!
Аз ще поостана, после ще загася осветлението.
Защо си така уплашен?
- Казвам ти да не се замесваш в това. То не е твоя работа.
Вярно, военните престъпници са работа на полицията,
но тя май не върши нищо по въпроса, и мисля аз да се заема.
- За главна прокуратура? - Коя служба?
- Военни престъпления. - Втори етаж, стая 223.
Много благодаря!
Рига, а името?
Рошман, Едуард.
Какво става тук?
- Този господин искаше... - Чух го.
Кой ви изпраща?
Аз съм журналист.
Елате с мен в офиса.
Може ли да погледна картата ви?
Защо се интересувате така силно от капитан Рошман?
Има ли някакво разследване около него?
- Защо искате да знаете? - В обществен интерес е.
Разследваме много неща, хер Милер,
но не даваме информация относно развитието им.
Просто питам дали изобщо има разследване.
- Въпросът е поверителен, не мога да го обсъждам.
Да? Свържете ни.
Хер генерал, каква приятна изненада.
И аз се радвам да ви чуя.
Разбира се, че ще дойда, поканата стои пред мен на бюрото.
Една вечер в годината, как бих я пропуснал?
Ще мина да ви взема. По кое време?
В седем довечера, да отиваме заедно.
Чудесно.
Длъжен съм да ви предупредя, Милер,
наказуемо е да се месите в делата на съдебната система.
- За 13 години вашата служба е изправила пред съда трима есесовци,
и тримата редници! И това за 13 години!
- Слушайте... - Правосъдие!
ЕЖЕГОДНА СРЕЩА - ДИВИЗИЯ ЗИГФРИД
Това е една чудесна вечер господа, и съм щастлив да ви видя.
Нас никой не може да унищожи!
Нали така, хер "Тигър"?
Никога, хер Оберст!
А ето го и майор Кранц,
все така младеещ за годините си!
Но и много от нас ни напуснаха.
Приветствам всички вас, тук на осемнайсетата ни годишна среща!
А сега няколко думи от един човек, който не бе сред нас
през последните няколко години.
Моля, вашето внимание за генерал Грайфар, нашият генерал!
Другари,
събрани сме заедно тук тази вечер,
но и когато сме разделени
за нас нищо няма да се промени!
Германия смята, че вече не сме и нужни,
но един ден ще разбере, че не е така!
И отново ще бъдем могъщи, както винаги сме били!
Ще отмине време,
но идеалите ни ще останат същите!
Когато забият барабаните и военните оркестри засвирят,
и нашият флаг се развее отново,
пак цялата ни нация ще бъде единна!
И тогава ще поемем с марш към краищата на света!
Един народ, една Германия, един водач!
Хубаво е да се завърнеш, дори и само за няколко часа.
Грайфар отиде твърде далеч тази вечер.
Прекалено неразумно.
Пак ще си навлече неприятности, предупредете го.
Да, хер генерал.
- Свалете палтото си, Вернер! - Благодаря!
- Уиски? - Да, едно малко моля!
- Фердинанд? - Не, нищо, благодаря!
- "Нищо"... Лед? - Не, благодаря!
Какъв беше този инцидент на сбирката?
- Млад журналист, знаем всичко за него.
Какво искаше?
Задава въпроси за Едуард,
но няма да стигне до никъде.
- Ще се погрижат за него. - Надявам се.
- Единствената причина да съм тук е за да се спасявам проекта.
- Седнете господа! - Благодарим!
Крайният срок за ракетите на Насър
е изтеглен до първи Март.
По същество това значи,
че системата за радио-управление трябва да е готова поне шест седмици по- рано.
- Можете да бъдете сигурен, хер генерал, ще е готова.
- Надявах се, че със смъртта на Кенеди ще спечелим още време,
но изглежда президентът Джонсън е решил да ускори процедурите
по договора с германско оръжие за евреите.
И така, остават ни три месеца за да спазим обещанието си към Египет
и ракетите в Хелуан да полетят
срещу Израел.
- Да беше ги видяла само, такива тесногръди типове.
Смятах това мислене за изчезнало, но явно още съществува.
- Каза ли на полицията? - Какво да им кажа?
Бил си нападнат, счупили са апаратът ти.
- И ще ми отговорят, че не е трябвало изобщо да влизам на сбирката.
И ще са прави.
Наистина съжалявам за стареца, но откакто се захвана с тази история
имаш само неприятности.
Кой го е грижа?
Мен!
Чувствам се отговорен.
Отговорен за какво?
Нещо ново за мен, нали?
Нека забравим случая сега.
Утре ще стана рано
и ще отидем заедно на коледно пазаруване.
Ерик, Моника и Карл.
- Някой друг? - Остана майка ти.
- Да, майка. - Май трябваше да вземем онези обици.
- Няма да ги носи. Никога не носи нещата от мен!
По- скоро бих й взел нещо, което мога и аз да нося.
- Тогава да купим обиците, много ще ти отиват.
Или една нова нощница.
Добре съм, добре съм!
Може би беше просто злополука.
- Не беше злополука, знаеш го не по- зле от мен!
Онзи те бутна!
Няма значение, това ми дойде отгоре.
Отгоре?
Аз бях бутнат под влака, на теб ти дойде отгоре?
- Петер, моля те не продължавай вече, страхувам се!
Сега не мога да спра!
Добре,
щом утре заминаваш нанякъде, и аз тръгвам с теб.
Не, ти не идваш!
Петер, защо правиш всичко това?
Моля те, не ми задавай този въпрос!
Трябва да го направя, и трябва да го направя сам.
Не знам дали ще съм тук, когато се върнеш.
Бъди тук, моля те!
ВИЕНА 7ми ДЕКЕМВРИ
- Вижте, много хора искат адреса на Симон Визентал,
но не можем да го дадем на никой. - Трябва да се срещнем, спешно е!
Всички твърдят така. Съжалявам.
Разбирате, за разлика от Айхман,
Визентал е пратил хиляди военнопрестъпници на съд.
Ето ви хиляди причини да предприемем подобни мерки.
Виждате ли тези там?
Всичките са адресирани до Визентал,
но няма да ги доставим, докато не бъдат проверени.
Проверени за какво? Бомби?
Това е работа на полицията,
те знаят какво да търсят.
Може би искате да видите акредитацията ми?
Акредитация?
Хер Бишлер, този господин си тръгва.
Бихте ли го придружили извън сградата?
Внимавайте, защото полицията може да се заинтересува от вас.
- Много ясно, че никой няма да ти го каже, ти какво очакваше?
Какво ще правиш при Симон Визентал?
- Трябва да го видя спешно, имаш ли му адреса?
Мога да го открия,
но ти помагам за последен път, Петер!
Звънни ми пак към три часа и запомни, това е поверително!
Каква е тази бъркотия?
- Моят приятел, журналистът обади се от Виена.
Да? Свържете ни.
Ще довършим по- късно.
Да, слушам.
Не, много правилно, че се обадихте.
Останете край Браун, чакайте разпорежданията ми.
Дайте ми номера на др. Шулц във Виена.
Кодът е 432, хер Дайлман,
а номерът 517265.
O. D. E. S. S. A.
Организация на бившите членове на ес ес.
Създадена към края на войната,
с цел да помогне на есесовците да изчезнат.
Да ги изведе извън Германия, да ги снабди с нови самоличности.
Хиляди са получили подправени документи.
Войната свърши преди 20 години!
- Но O. D. E. S. S. A. се разрастна като огромна паяжина.
Разпространи се в много страни,
Аржентина, Египет, Испания, Парагвай,
а основното средище е в Германия...
днес.
След войната
успява да проникне почти във всички аспекти на живота,
търговията, съдилища, адвокати,
местни управления, дори в полицията.
Това струва много пари, нали?
Пари?
Те разполагат с милиони!
Ес ес измъква тайно повечето злато и произведения на изкуството,
точно преди падането на Германия.
Голяма част лежи в трезори
под улиците на Цюрих, Швейцария.
Да, имат пари в изобилие.
Разпознавате ли ги?
- Началници от полицейското управление в Хамбург.
Сега разгърнете листа.
Ес ес, ес ес, ес ес, ес ес,
а тези двамата и към O. D. E. S. S. A.
Интересно, нали?
Хиляди от тези хора се разхождат на свобода,
с какво е по- специален за вас Рошман?
Хер Визентал,
прочетохте дневника...
Рошман, Едуард. Синя папка-
престъпник на свобода.
Рошман е заловен от англичаните
на 20ти Декември 1947 в Грац.
Изпратен е под охрана с влак за Мюнхен.
Избягал им, когато го пуснали да отиде до тоалетната.
Разбили вратата, но намерили прозореца отворен,
а Рошман бил изчезнал.
Открили дирите му в снега,
доказващи, че очевидно се е наранил,
но успява да им се измъкне и да се свърже с O. D. E. S. S. A.
От тях се сдобива с един от тези.
- Паспорт? - Не просто обикновен паспорт.
Това е фалшив документ, направен специално за човек на O. D. E. S. S. A.
С него получава и нова идентичност,
ново свидетелство за раждане, нова работа. Нов живот.
Но все пак, ето че имаме един заловен.
Открийте човекът, който се занимава с тези неща
и ще напреднете в издирването на Рошман.
Дори не знам как изглежда Рошман.
Рошман.
- Кога е направена снимката? - Преди девет години в Южна Америка.
Човекът, който я е направил твърди, че сега той куца.
Вероятно в резултат на скока от влака.
Ще ми я заемете ли?
Ще ви направя фотокопие.
312 моля! И... днес заминавам.
Хер Милер? Хер Петер Милер?
- Да. - Дали не можем да поговорим някъде?
- Във вашата стая например? - Можем да говорим и тук.
- Разбира се. Името ми е Шмид, доктор Шмид.
- И какво искате? - Защо не седнем?
Хубав хотел,
малко големичък според мен... - Кажете, какво желаете?
Вие сте журналист, нали?
Както дочух, много твърд и упорит.
Мои приятели научили, че провеждате едно разследване
за събития, станали преди доста време.
- Имате предвид Едуард Рошман, така ли? - Да.
- Разбира се, Едуард Рошман. - Е, и?
Едуард Рошман е мъртъв!
- Не знаех това. - Разбира се, че не,
няма и как да знаете,
казвам ви го, защото не искам да губите времето си...
- Кажете ми нещо др. Шмид, кога точно умря той?
- През май 1945, при сблъсък с настъпващите американци.
Съжалявам, ще трябва да опитате пак,
Рошман е залавян от британците през Декември 1947.
Не ви ли информираха по-подробно вашите приятели, като ви възложиха тази задача.
Прекратете това разследване!
- Според непотвърдени данни, тази година Рошман е видян жив в Хамбург,
и сега вие тъкмо ги потвърдихте.
Приятен ден, хер др. Шмид!
- Стой на място! - Ключовете от колата.
За последен път питам,
какво знаеш за O. D. E. S. S. A.?
- Само това, което ми каза Симон Визентал.
- Тогава защо след като разговаряхте с Визентал,
се свърза с Фердинанд Шулц?
Др. Шмид, представи ми се като др. Шмид,
и не аз се свързах с него,
той се свърза с мен!
- Давид, дай ни петнайсет минути и ще научим истината.
Казвам ви истината.
Казах ви истината.
Каза, че те е заплашвал?
Да.
Защо?
Не зная защо.
Защото се интересуваш от този дневник.
Да, да, да!
- Петер Милер е видян за последно във Виена преди два дни.
Един наш "другар" е разговарял с него в хотела където е отседнал,
после напълно губим следите му.
Кой отговаря по случая?
Аз отговарям!
Ето ти всичката необходима информация,
адресът на приятелката му, апартаментът на Милер в Хамбург,
също списък на хората, които ще бъдат на твое разположение.
Трябва да знам къде си при всеки ход, който предприемаш.
Нямаше да те повикаме, ако не беше от голяма важност.
И като го хвана?
Убий го!
От какво бягаш, а?
- Защо си толкоз уплашена? - Остави ме на мира. Боли ме!
Само ми кажи къде е гаджето ти.
- Не знам. - Не ми излизай с тези.
Къде е той? Къде е Милер?
- Във Виена. - Не, не е.
Заминал е преди пет дни оттам.
- Къде е отишъл сега? - И да знаех, нямаше да ти кажа!
Ти май не ме разбра добре.
Къде е Милер?
Спрете! Спрете! Пуснете ме да вляза, бързо!
Какво стана?
Един мъж ме нападна.
Къде живеете? Ще ви закарам у дома.
Благодаря!
- Казах ти, ние сме служители на израелското разузнаване.
Трябва да ти кажа също, че опитвахме вече два пъти
да се внедрим в O. D. E. S. S. A.
Въпросът е колко далеч би стигнал, за да намериш този човек?
Би ли рискувал живота си?
Аз вече го направих.
Най големият шанс да го намериш,
разбира се е ако самият ти влезеш в O. D. E. S. S. A.
Имаш някои предимства пред двамата наши, които опитаха.
Какви са те?
На първо място не си евреин и за теб...
Какво стана с другите двама?
Първият го открихме удавен в Елба,
вторият изчезна безследно.
Но научихме много от грешките си.
Сега имаме контакти, много по-силни отпреди.
Сред тях един експерт по всички процедури в ес ес,
той може да те обучи много цялостно.
Можете ли да му имате доверие?
След като можем да имаме на теб.
- Какво печелите вие от всичко това? - Информация за O. D. E. S. S. A.
Всяка информация, която можеш да доставиш.
Добре, ще го направя.
Взе правилно решение.
Да действаме, има доста работа.
Ще започнем с Хартщайн, бременска многопрофилна болница.